Tips til skriving av semesteroppgave i 
Midtøsten- og Nord-Afrikakunnskap (MØNA2010)
(Redigert utgave av veiledning laget av Pål Kolstø det tidligere Russland og Øst-Europakunnskap)

Det som følger er noen praktiske råd og tips om hvordan man bør gå frem for å skrive en god semesteroppgave.  Det dreier seg mao ikke om noen påbud, men veiledning basert på gjennomlesning av en del gode og en del ikke fullt så gode oppgaver:

Hvilket tema skal jeg velge?

- Prøv å finne frem til et tema så tidlig så mulig i semesteret. Det gjør det lettere for deg å skaffe til veie den nødvendige litteraturen, kanskje vil du også rekke å låne inn fra andre skandinaviske biblioteker i de tilfellene der UB ikke har det du trenger.

 - Velg et relativt snevert, spesialisert emne. De typiske oversiktsoppgavene har en tendens til å bli ren reproduksjon av pensumlitteraturen. All erfaring tilsier at den altfor vide oppgaven er mye vanligere enn den altfor snevre, og karaktermessig kommer dårlig ut.

- Finnes det et emne som du har en spesialinteresse for, kan det være lurt å velge det. (Bortsett fra hvis det er en sak du til de grader brenner for at du tror du vil ha problemer med å holde den nødvendige faglige distanse til stoffet.)

Hvilken litteratur skal jeg bygge på?

- Det forlanges ikke at du skal skaffe deg full oversikt over hele den forskningslitteraturen som finnes innen det feltet du skal skrive om. Derimot forventes det at du har orientert deg i (ikke nødvendigvis lest i sammenheng) mer enn én større fremstilling av emnet pluss en del tillegglitteratur. En typisk litteraturliste består av 8-10 titler, hvorav 1-3 hovedverker, resten artikler, kapitler i bøker og andre mindre ting som støtter opp om.  Før bare opp titler som du virkelig har konsultert. Oppgaven skal innholde en egen, alfabetisk ordnet litteraturliste som inngår som en del av de paginerte sidene.

- Det opereres gjerne med et skille mellom primærlitteratur og sekundærlitteratur.  Annenhånds fremstillinger (forskning omkring emnet) regnes som sekundærlitteratur og vil som regel være dine viktigste kilder. Litteratur skrevet av aktørene i de begivenhetene du skal skildre eller som er samtidige med disse begivenhetene regnes som primærlitteratur. Slik litteratur krever ofte en annen tilnærming enn sekundærlitteraturen og det forutsettes gjerne også større forkunnskaper for å kunne trenge inn i og nyttegjøre seg den. En vellykket bruk av primærlitteratur vil kunne vitne om god evne til selvstendighet og kritisk sans hos studenten og vil kunne høyne oppgavens nivå. Erfaringsmessig oppnår primærkildebaserte oppgaver gode karakterer.

Tre greie måter å få oversikt over sekundærlitteraturen på er å:

1. Ta en tur til Universitetsbiblioteket og gå igjennom kartoteket i den systematiske katalogen innen ditt emne. Bibliotekarene i informasjonen vil være behjelpelige med å vise deg hvor du skal lete.  Dersom det finnes en rikholdig litteratur, bør du låne de nyeste bøkene først. De fleste av dem vil ha en bibliografi bakerst som kan hjelpe deg til større oversikt.

 2.  Det kan ta lang tid før UB får bøkene inn i sitt system i den grad de i det hele tatt har hatt råd til å kjøpe dem inn. Ta derfor også en titt i ”Books in print” (Finnes en engelsk og en amerikansk utgave) og tilsvarende kataloger for andre språkområder, som finnes på UB og i Akademika bokhandel.  Fra England tar det ca. 4 uker å bestille inn en bok, fra USA minst dobbelt så lang tid.

3. For samfunnsfag har UB også en database på harddisk, ”Social Science Citation Index” (SSCI). Den inneholder titler på tidsskriftartikler om alle mulige emner innenfor samfunnsfag. (i motsetning til 1. og 2. som bare inneholder boktitler.) Bibliotekarene viser deg hvor den er og hvordan du finner frem i den.

- Ofte kan det lønne seg å bygge på en del artikler fremfor bøker.

Hvordan bygger jeg opp oppgaven?

Finn en problemstilling.  Denne kan gjerne være formulert som et spørsmål, men ikke nødvendigvis. Hensikten med å la studentene skrive en semesteroppgave er ikke å se hva dere kan klare å samle sammen og reprodusere av faktiske kunnskaper. Du kan skrive til du blir blå i ansiktet om i og for seg relevante ting og likevel oppleve at kommisjonen utålmodig blar og blar på leting etter en DRØFTING AV ET PROBLEM/SPØRSMÅL. Ren oppramsing trekker ned.
Kunnskapstest har vi eksamensdagene til, særlig muntlig eksamen. Tanken bak semesteroppgaven er først og fremst å gi dere trening i å
        - drøfte et problem med pro og contra.
        - gjennomføre resonnementer
        - vise at dere kan forholde dere kritisk og selvstendig til forskjellige former for kilder.

 - Det forventes ikke at dere leverer et nytt, originalt bidrag til forskningen, heller ikke at dere ‘tester’ eller ‘utleder’ historiske eller samfunnsvitenskapelige ‘lover’, (i den grad slike finnes).

- Legg litt arbeid i å finne en dekkende tittel. Sørg for at det du skriver om, faktisk er det du i tittelen har forespeilet leseren.

- Disponér stoffet godt. Det kan være lurt å føre opp en punktvis disposisjon først i oppgaven, men det er langt viktigere at den ‘indre’ disposisjonen er god. Mao at du behandler én ting ad gangen, og ikke springer frem og tilbake i stoffet.  På dette nivået, en oppgave på bachelornivå, vil en eksplisitt disposisjon være en klar fordel. For en historisk oppgave vil en kronologisk struktur som regel falle naturlig, men bør ikke være noen tvangstrøye. Merk: En kronologisk disposisjon kan være ‘farlig’, i det den lett gjør det fristende å henfalle til en ren oppramsing av fakta.

- Gjør klart hvordan du avgrenser oppgaven. Dersom det finnes emneområder som det kunne vært naturlig å ta opp under den tittelen du har valgt, men som du av plasshensyn eller av andre hensyn lar ligge, bør du gjøre oppmerksom på det. Begrunn i så fall avgrensningen.

- Det kan av og til være nyttig å gi en kort orientering om ‘kildenes beskaffenhet’ tidlig i oppgaven.  Har dine hovedkilder en spesiell tese, tendens, svakhet? Er de troverdige? Motsier de hverandre? e.l.

- Definér nøkkelbegreper, men unngå å definere selvfølgeligheter.

- Mange studenter, især de som kommer fra SV, er vant til at de skal anvende en spesifikk metode.  På det nivå det her er snakk om, en 10-15 siders semesteroppgave, vil det sjelden bli vellykket dersom du begynner med å skrive at ‘jeg velger å teste problemet ved å anvende NNs metode’. (En glimrende student vil riktignok kunne gjøre det med hell, men faren for at metoden ikke egner seg, blir misforstått, er malapropos, e.l., er overhengende.) Derimot bør du absolutt tilstrebe en metodisk fremstilling, i den forstand at du legger frem stoffet systematisk, med stringent, logisk oppbygging, konsekvens mellom argumentene, og færrest mulig ‘løse ender’.

- Mange oppgaver vil gå ut på å gi en fremstilling av en tenkers ideer, et partis program, o.l.  La det i slike tilfeller gå klart frem når du kun refererer/parafraserer dine kilder, og når du tolker/drøfter dem.

- Sitatteknikk: Bruk sitater med måte, og unngå sidelange sitater. Dersom du gjerne vil referere et lengre resonnement fra dine kilder, kan det lønne seg å operere med en kombinasjon av direkte og indirekte sitat. Det meste gjengir du da med dine egne ord, men ‘rosinen i pølsa’ gjengir du i gåseøyne. Sitater må være pinlig nøyaktige. Du kan velge om du vil oversette sitatene eller gjengi dem på originalspråket. Sitater på språk som det ikke kan forventes at alle i eksamenskommisjonen kan, må oversettes. 

- Referanseteknikk: Alle direkte sitater må ha fullstendig referanse. Når du gjengir viktige resonnementer eller ideer som du ikke har suget av eget bryst, bør du også vise til opphavsmannen. Allmenne faktaopplysninger skal ikke belegges med referanser. Hver gang du opplyser at ‘NN hevder/skriver/mener’ må det belegges med en referanse til vedkommende. Når du skrive at ‘mange hevder/skriver/mener’ bør det som regel være en eller flere henvisninger.

- Drøftingsteknikk: Dersom du vil f.eks. drøfte holdbarheten hos en tese/påstand som du har funnet i noen av kildene, vær da nøye med å gjengi korrekt hva vedkommende skribent virkelig står for. Det er lett å polemisere mot synspunkter som man først har gitt en karikert fremstilling av, men særlig vitenskapelig er det ikke.

Noen tror åpenbart at når de har en tese, en idé som de vil bevise/forsvare, så svekker det oppgaven dersom de også fremsetter motargumenter. Det faktiske forhold er AKKURAT MOTSATT. Enhver sak har minst to sider. Har den ikke det, er den uinteressant og ikke verd å skrive om. Tving deg selv til å være ‘djevelens advokat’ og lete frem alle argumenter som kan tale mot det du antar vil bli din hovedkonklusjon. Se så om du klarer å gjendrive dem. Klarer du det ikke, skifter du heller konklusjon.
Eller mer sannsynlig: Du ender med en avbalansert både-og: ‘Det er sterke argumenter for og imot, men alt satt i betraktning mener jeg at posisjon X gir den beste forståelse av saksforholdet.’
Et lite tips: Disponer stoffet gjerne slik at du går igjennom contra-argumentene først, og pro-argumentene til slutt.

Noen fallgruver:

Unngå
a) gjentakelser
b) moralisme. Din oppgave er ikke å besvare om aktøren har opptrådt ‘rett’ eller galt, har rettferdigheten på sin side eller mot seg, har brukt ufine eller renhårige metoder.
c) Sjelegransking. Du bør ikke uttale deg om hva aktørene ‘egentlig’ har ment, bare om hva de faktisk har sagt og gjort.  Eksempel: Var Stalin storrussisk nasjonalist i sitt ‘hjerte’, eller bare spilte han kynisk på nasjonalistiske strenger i den russiske befolkningen? Problemstillingen er i og for seg interessant nok, men umulig å besvare, i hvertfall innenfor rammene av en semesteroppgave.
d) Redundanser. Med det menes at du ‘overforklarer et fenomen’. Dersom et saksforhold kan fyllestgjørende, uttømmende forklares ut fra årsak 1, 2, og 3, så styrker det ikke oppgaven om du klarer å finne 10 mulige årsaker til. Prøv i så fall å vurdere de mulige årsakene opp mot hverandre for å si noe om hvilke av dem som er viktigst, som er utslagsgivende.

- Bruk omtrent én side til slutt i oppgaven til å sammenfatte hva du har gjort. Hvis du har begynt med å formulere en problemstilling i form av et spørsmål, vær da nøye med å vende tilbake til den. Vær forsiktig med å trekke inn helt nye momenter i en slik sammenfatning.

Formelle ting.

Det er ikke de formelle sidene ved oppgaven som er avgjørende for karakteren, men rot og inkonsistens skaper et dårlig inntrykk. Min generelle erfaring er at innholdsmessig gode oppgaver også er skrevet på en ryddig måte, med god norsk, korrekt grammatikk, osv. Tilsynelatende ubetydelige formelle feil kan ha store konsekvenser for forståelsen. Følgende setning (et ekte tilfelle) er et illustrerende eksempel: ‘NN var kommunist og jødehater’. Det vedkommende ønsket å uttrykke er at ‘NN var kommunist- og jødehater’, hvilket unektelig er noe annet!

Det finnes mange gode og oversiktlige tipsbøker for god språkbruk på norsk. Mitt eget eksemplar er Finn Erik Vinjes Måltrøst. Regler for god språkbruk, Universitetsforlaget, Oslo 1988.

Nedenfor følger advarsler mot formelle feil som ofte går igjen.

- Når du bruker personlige pronomen må du også passe på at de utvetydig viser tilbake på et substantiv i umiddelbart foregående eller samme setning.
Unngå elliptiske setninger (= ufullstendige setninger, setninger som mangler subjekt og/eller predikat). Merk også at ”partiet’” o.l. er entallsord. Hva er galt her: ‘Agrarpartiet var redde for at de ville få redusert innflytelse’?
Aktivsetninger som regel bedre enn passivsetninger. Unngå spesielt passivsetninger uten agerende subjekt: ‘Det blir hevdet at...’  o.l. Hevdet av hvem?

- Skriv norsk, ikke norsk-engelsk. Det heter f.eks. ‘tidsskrift’ på norsk, ikke ‘journal’ (hvilket er noe ganske annet).  På norsk skriver vi månedsnavn med liten bokstav, dato med punktum etter, (17. mai, ikke 17  Mai), osv.