Geir O. Rønning

Barry Barnes: The Elements of Social Theory, Part I

Innledning

Barry Barnes’ tekst har en tilsynelatende enkel velordnet struktur med framstilling av fire likestilte teoriretninger, som i en rekke andre innføringsbøker om såkalte “paradigmer” i sosiologien. Men dette er bare i det ytre. Teksten kan være vanskelig å lese av flere grunner. For det første er framstillingen ikke “analytisk”, men “dialektisk”.  Framstillingen av de fire tradisjonene bygger på hverandre, slik at teksten inneholder en implisitt sammenhengende argumentasjon for Barnes’ eget standpunkt, slik at de to siste tradisjonene kan leses som en løsning på problemer i  de to første. For det andre er Barnes’ skrivemåte en sammenveving av eksempler, framstilling og kritikk der det kan være vanskelig å få tak i hovedpoengene. 

Det følgende er ingen tekstgjennomgang, men en fortolkning Jeg prøver noen steder å gjøre teksten mer analytisk enn den faktisk er ved å sette opp argumenter punktvis, men med fare for å forenkle utilbørlig. Jeg tilføyer også en del egne eksempler og argumenter, men disse for en stor del satt i parentes. Jeg har ordnet framstillinga av hver av de fire tradisjonene som ”innledning”, ”framstilling” og ”kritikk” (selv om det bare er for de to første tradisjonene at kritikk-avsnittet er en framstilling av Barnes’ egne kritiske punkter).

1  Individualismen

Innledning

Som mange andre teorihistorier tar Barnes utgangspunkt i Thomas Hobbes’  (1588-1679). Hobbes’ bekskrivelse av naturtilstanden i Leviathan (1651) kan leses  som en beskrivelse av et samfunn av moderne nyttemaksimerende markedsaktører overlatt til seg selv uten en stat som sørget for orden (selv om Hobbes bygde på erfaringer fra borgerkrigene i England på 1600-tallet). Slik setter Hobbes på spissen visse trekk ved liberalismens nyttemaksimerende aktør, som ikke kommer like godt fram hos hans mildere etterfølgere innenfor liberal tenkning (John Lockes fornuftige borger underlagt naturlige rettigheter, Adam Smiths koordinering gjennom den ”usynlige hånd”, nyklassikernes allmenne likevekt eller John Stuart Mills soialliberalisme). Som vi skal se er Hobbes sentral også i sosiologien som det teoretiske utgangspunktet for både indvidualistisk sosiologi og indirekte også for dens kritikere som f.eks. Parsons. Hvis det er ett hovedpoeng i Barnes’ tekst, er det en kritikk av underliggende hobbesianske forutsetninger i store deler av sosiologien.

Ved å starte med Hobbes hevder Barnes at individualistisk samfunnsteori er eldre enn sosiologien som fag. Individualismen har hatt en sentral plass i statsvitenskap og sosialøkonomi, som jo (i en eller annen form) har en lengre historie enn sosiologien. En viktig bakgrunn for klassisk sosiologi, for Durkheim og delvis også Weber, var som kjent en kritikk av datidens individualisme (Spencer, utilitarismen, nyklassisk sosialøkonomi osv.). Individualismen har senere fått innpass i sosiologien via økonomifaget, under overskrifter som spillteori, bytteteori, teori om rasjonelle valg, økonomiske handlingsmodeller osv. Dette skjedde for alvor utover 70-tallet, bl.a. i det tomrommet som oppsto etter funksjonalisme og marxisme – i norsk samfunnsvitenskap ikke minst pga. Jon Elsters og Gudmund Hernes’ innsats, (selv om retningen vel har vært på tilbaketog de siste åra).

Framstilling

Barnes drøfter ikke ulike teoretiske bestemmelser begrepet individualisme (ontologisk metodologisk, atomisme osv.). Han tar  isteden utgangspunkt i den aktørforståelsen vi kjenner fra teorien om rasjonelle valg. Det sentrale med denne handlingsmodellen er iflg Barnes at aktøren kjennetegnes ved at hun er:

1)	Uavhengig. Aktøren antas å besitte visse egenskaper uavhengig av de interaksjonssituasjonene de inngår: Aktøren foretar rasjonelle valg på grunnlag av gitte preferanser og oppfatninger. Preferanser, oppfatninger og rasjonalitet forutsettes som egenskaper individet har uavhengig av det forholdet som skal forklares, og kan slik forklare aktørenes handlinger – og er i første omgang ikke noe som selv er gjenstand for forklaring. En rasjonell aktør forholder selvfølgelig til andre aktørers strategier, men alltid kun som rammebetingelser for egne handlinger. (Dersom aktørens preferanser og oppfatninger selv trenger en forklaring, ligger det utenfor teorien og må normalt forklares gjennom andre tilnærminger.) 
2)	Rasjonell. Rasjonalitet forstås som instrumentell eller økonomisk rasjonalitet. Aktøren har evne til rasjonell kalkyle, til å velge rasjonelt mellom handlingsalternativer, og velge det som er optimalt sett i forhold aktørens preferanser (se neste punkt). Rasjonalitet angår primært effektiv anvendelsen av midler til gitte mål (uavhengig av målenes innhold). (Mange (som f.eks. Jon Elster) legger imidlertid vekt på at dette forutsetter at også preferanser og oppfatninger er rasjonelle.)
3)	Målrettet. Aktøren antas å ha et sett av stabile preferanser (wants, desires), som er konsistent ordnet og stabile. Enhver handling er rettet mot å realisere disse preferansene (jf. pkt 1 og 2).
4)	Egoistisk. Aktøren antas innenfor denne modellen, normalt å  ha egoistiske preferanser, men dette er ingen forutsetning. Preferansene kan i prinsippet ha et hvilket som helst innhold, egoistiske eller altruistiske. Det sentrale er at handling forstås som optimalisering i forhold til disse preferansene. (Det er imidlertid viktig å holde fast ved at uselviskhet eller moral i egentlig forstand er ikke forenlig med denne modellen. En aktør med altruistiske preferanser handler også kun for å realisere sine egne preferanser, han kan f.eks. være motivert av å oppnå glede ved å hjelpe andre. Men med moral mener vi vanligvis det å se bort fra egne preferanser for å følge moralsk plikt. Gir det god mening å forklare Mor Theresas handlinger som rasjonell maksimering av altruistiske preferanser?)

(Disse fire betingelsene må ikke nødvendigvis være oppfylt for at teorien kan komme til anvendelse. Jon Elster forklarer en rekke former for irrasjonalitet som tilfeller av mislykte tilfeller av rasjonell handling, som like fullt kan forklares innenfor samme modell for rasjonell handling  (f.eks. ønsketenkning, eller viljesvakhet). Det er mulig å anvende slike modeller for å kaste lys over slike handlinger, men dette berører spørsmålet om modellenes vitenskapsteoretiske status, realisme eller instrumentalisme. Mer om dette nedenfor.

Barnes legger stor vekt at individualistisk teori i realiteten er avhengig av forenklende modeller. Det er umulig å kartlegge alle relevante aktørers preferanser, oppfatninger og handlingsalternativer i konkrete situasjoner i samfunnet. Hvis en slik forklaringsmåte skal komme til anvendelse, må man formalisere handlingssituasjoner der alle aktører antas å ha visse felles egenskaper og den ytre handlingssituasjonen har en formalisert  struktur. Dette resulterer i samhandlingsmodeller  som fangens dilemma-spillet eller konsumentteorien i nyklassisk sosialøkonomi. Barnes’  undersøker i første omgang i hvilken grad disse modellene, til tross for sine forenklinger, kan gjøre rede for samhandling.

Barnes drøfter tre typer av på slike modell-forklaringer: koordinering, —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º (co-operation) og kollektiv handling. Formålet synes å være å se hvor langt slike forklaring rekker i forklaring av sosial handling. Han undersøker derved hvor langt de fire aktørforutsetningene rekker.

a)	Koordinering. Barnes viser at individualismens handlingsmodell kan forklare visse typer handlingskoordinering. Det dreier seg her om situasjoner der det å —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬ºe ikke har større individuelle omkostninger for aktøren enn fravær av —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º. Alle aktører har uten videre felles interesse av å opprettholde høyrekjøring, felles målesystem osv., (Barnes’  eget eksempel er to personer som skal løfte et piano.) dvs. slike sosiale regler som gjerne betegnes som konvensjoner.
b)	Samarbeid. Utgangspunktet er det velkjente fangens dillemma-spillet med to spillere. Typisk for spill av denne typen er at spillerne, hvis de er rasjonelle aktører, vil velge ikke å —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬ºe, og resultatet  blir verre for begge enn om de hadde —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬ºet. Utfallet vil være et tilfelle av det individualismen kaller suboptimalitet, eller pervers effekt (Sartre kaller dette kontrafinalitet som et særtilfelle av serialitet). Barnes’ groteske eksempel med soldatene setter saken på spissen. Begge soldatene vil, nettopp fordi de er rasjonelle aktører, stikke av fordi dette, uavhengig av den andres strategi, vil være mest lønnsomt. Fordi begge parter kun tar hensyn til hvilken handling som er optimal i forhold til sine på forhånd gitte preferanser, må utfallet bli slik. Barnes understreker at dette ikke er et informasjonsproblem, kjennskap til den andres strategi ville ikke ha endret utfallet. Det er heller ikke noe snevert koordineringsproblem. Det hjelper ikke å bli enige, så lenge det uansett vil lønne seg å la være å —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬ºe. Utfallet følger av postulatene i 1-4 ovenfor, og i første rekke uavhengighetspostulatet.

Dette suboptimale utfallet gjelder ikke under alle forutsetninger. Barnes trekker her fram Axelrods teori om gjentatte fangens dilemma-spill. Han viser her muligheten av at det kan være rasjonelt (også gitt aktørkjennetegnene 1-4)  å velge —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º ved gjentakelse av et stort antall spill med de samme deltakerne. F.eks. vil en såkalt ”tit for tat” -strategi (å kopiere den foregående aktørens strategi) være optimal for over tid, og dette kan forklare at også —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º kan forklares innenfor modellen, med dens rasjonalitetsforutsetninger. Dette kan brukes til å forklare f.eks. pris—«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º mellom et begrenset antall foretak, eller —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º mellom et begrenset antall stater. (Barnes demonstrerer på dette punktet at han ønsker en velvillig behandling av individualismen.)

c)	Kollektiv handling: Dette argumentet holder imidlertid ikke når det er snakk om et større antall spillere. Dette er gjerne kalt problemet med kollektiv handling eller gratispassasjerproblemet. Dette kan framstilles som et fangens dilemma-spill med et stort antall spillere. Det kan formaliseres ved at et individ og summen av de andre tenkes som de to spillerne, og det som skal oppnås er et kollektivt gode som bare kan realiseres hvis det store flertallet bidrar til det. Det vil i en slik situasjon, innenfor denne modellen fra den enkeltes aktørens synspunkt aldri være rasjonelt å påta seg byrder for å realisere et slikt gode. Samarbeid vil uansett ha individuelle kostnader, uten at det på noen registrerbar måte bidrar til å realisere det kollektive godet. Dette er derfor heller ikke noe koordinerings- eller informasjonsproblem.

For en rekke situasjoner kan en slik modell bidra med tilfredsstillende forklaringer. Barnes’ eksempel er bileieres valg mht. bruk av katalysator på bilen for å realisere ren luft som et livsviktig kollektivt gode. Ren luft som kollektivt gode blir ikke realisert fordi det bare kan oppnås gjennom kollektiv handling av atomiserte aktører. Denne teorien om kollektiv handling framstilles gjerne som et viktig funn innenfor individualistisk teori - at slik suboptimale utfall kan forklares uten å ty til forutsetninger om irrasjonalitet og at teorien slik sett gjør fenomenene forståelige og derved krediterer individets rasjonalitet og verdighet. 

Kritikk

I drøftingen av individualismen har Barnes en tosidig strategi. For det første undersøker han i hvilken grad utfallet i individualismens handlingsmodeller er i overensstemmelse med observerbare realiteter. I hvilken grad gir disse modellene gode ”simuleringer” eller ”forutsigelser” av handling, ”fungerer” de?  For det andre diskuterer han om modellen gir en realistisk beskrivelse av menneskelig handling, om modellen har indre logiske brister osv. Er den en plausibel og god teori om hvordan sosiale aktører faktisk tenker og handler? Jeg ordner framstillinga under disse to punktene:

1)  Gir de rasjonelle aktørmodellene gode prediksjoner av atferd? Han viser at disse modellene kan anvendes på en rekke forskjellige typer samhandling. Han viser imidlertid også at disse modellen har store begrensninger i å forutsi faktisk atferd, i hvert fall når det gjelder å gjøre rede for kollektiv handling. Et mye brukt eksempel innenfor denne tradisjonen (etter Mancur Olson) er analyser av fagorganisering. Innmelding i fagforeninger (uten særskilt individuell belønning, se nedenfor), kan ikke forklares som resultat av en rasjonell beslutning, hvilket stemmer dårlig med den faktiske eksistensen av høy organisasjonsgrad i Europa. Enda mer slående er eksemplet stemmegiving ved valg. Rasjonelle aktører vil ifølge Jon Elster overholdet ikke stemme ved valg, fordi sannsynligheten for at valg blir avgjort med én stemmes overvekt er forsvinnende liten! 

Når man innenfor denne litteraturen skal forklare at kollektiv handling likevel finner sted, kan man ikke henvise til at det er kollektivt rasjonelt, men at det er individuelt rasjonelt. Dersom er aktør bidrar til kollektiv handling på tvers at som er rasjonelt for henne, er dette enten et tilfelle av irrasjonalitet (og utenfor teoriens gyldighetsområde) eller det må forklares med at aktørens kalkyle tar hensyn til straff eller belønning. Samarbeid kan bli dominerende strategi hvis det belønnes eller ved at ikke-—«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º straffes. Et eksempel på det første er såkalte selektive insentiver, f.eks. med at man som fagorganisert  mottar ekstra individuelle goder ved innmelding som overgår kostnadene ved å melde seg inn, slik Mancur Olson har beskrevet. Et eksempel på det siste er alle former for lovgiving mot vinningsforbrytelser.  Coleman gir en teoretisk begrunnelse for eksistensen av mye kollektiv handling med eksistensen av sanksjoner. (Innenfor sosialøkonomien brukes rasjonelle aktør-modeller om kollektiv handling på tilsvarende måte for å begrunne behovet for statlige inngrep i økonomien.)

Ifølge Barnes er dette er imidlertid bare å flytte problemet. Hva motiverer de som belønner eller straffer? Sanksjoner er innenfor denne tradisjonen selv handlinger som må forklares som resultat av rasjonelle beslutninger. Å sanksjonere andres handlinger, selv i beskjeden målestokk som f.eks. å klage på en dårlig foreleser, er i seg selv en handling som må forklares som et rasjonelt valg. Normalt vil enhver sanksjon være en handlinger som individuelt har større omkostninger enn belønninger og som derfor er ikke lar seg forklare. (Barnes kritiserer derfor Colemans løsning med at disse kostnadene er ”extraordinary cheap”, på dette grunnlaget som logisk uholdbar.) Å evt. forklare sanksjonene selv som resultat av frykt for sanksjoner er bare forskyve problemet til å forklare disse andre ordens sanksjonene. Det må derfor finnes en tredje part i form av en institusjon som sørger for sanksjoner. Men hvordan motiveres individer til å etableres institusjoner som sanksjonerer? Dette er Hobbes’ problem på nytt: hvordan komme fra en naturtilstand til en samfunnstilstand? Forklaringen på institusjonenes eksistens må i såfall ligge utenfor teorien.

Selv om vi godtar individualismens svært formaliserte og urealistiske modellforutsetninger, stemmer ikke modellsimuleringen med observerbare utfall mht. kollektiv handling. Kollektiv handling er mye mer utbredt enn modellen er i stand til å forklare. (Vi  går vanligvis ikke, som soldatene ovenfor, frivillig i døden i rasjonaliteten navn.) Barnes’ foreløpige konklusjon er derfor at teorien har et svært begrenset gyldighetsområde. 

Mange framtredende representanter for individualismen synes å akseptere disse innvendingene. Man aksepterer at teorien ikke forstås som en universelt gyldig teori om menneskelig handling, men som én av flere mulige teoretiske modeller, og kan brukes til å forklare visse typer handlinger. Dette reiser imidlertid en del vitenskapsteoretiske spørsmål.

Individualismen som teoriretning bygger i utgangspunktet på et empiristisk vitenskapsideal. Teorien om rasjonelle valg er en generell teori som korresponderer med den faktiske menneskelige handling (selv om den som all teori er forenklet og formalisert). Individualistiske handlingsmodeller forstås da gjerne som å refererer til lovmessige egenskaper ved menneskelig rasjonalitet, og den enkelte handlingssituasjon kan forklares ved å subsummeres under en slik lov etter modell av covering law-forklaringer.

Når individualismen hos mindre ambisiøse teoretikere isteden blir forstått som en av flere mulige teorisystemer blir den også gitt en annen vitenskapsteoretisk status. En vanlig løsning er å gå fra ”realisme” til ”instrumentalisme”. Hvis teorien begrunnes instrumentalistisk, er den er ikke en sann teori i betydningen ovenfor, men et mer eller mindre nyttig redskap til å forklare handlinger. Det er vanlig å gjøre som mange økonomer og se på rasjonelle modeller som formaliserte eller idealtypiske rekonstruksjoner av atferd, handlingen kan representeres av modellen ved å anta at aktørene handlet ”som om” de kalkulerte på visse måter. (Boudon snakker f.eks. om teorien som idealisering.) Teoriens gyldighet er avhengig av dens ”fruktbarheten” i konkrete analyser,  dvs. i hvilken grad modellene kan anvendes til å forutsi eller simulere faktisk atferd. Barnes refererer Stinchcombe som betegner samfunnsvitenskapen som ”toolkit” (jf. Boudon som åpner for valg mellom ulike paradigmer. Jon Elster, se f.eks. Nuts and Bolts kaller rasjonalitet en blant flere sosiale mekanismer, selv om han i prinsippet opprettholder et objektivistisk vitenskapssyn). På dette punktet er imidlertid individualismen grunnleggende uklar. Dersom de rasjonelle aktør-modellene bare har et begrenset gyldighetsområde blir det vanskeligere å begrunne handlingsteorien med referanse til common sense, til et allment godtatt begrep om menneskelig fornuft e.l., slik individualismen gjerne gjør. Et instrumentalistisk vitenskapssyn er dessuten generelt svært problematisk erkjennelsesteoretisk sett, f.eks. i forhold til spørsmålet om relativisme (hvis sannhet=nytte, oppløses alle begreper om sannhet i spørsmål om makt).

Barnes aksepterer ikke et slik eklektisk vitenskapssyn. Modellens gyldighet har å gjøre med om den er sann, ikke bare om den fungerer til å forklare/forutsi handlingsutfall på enkelte samfunnsområder. ”Even when the model is completely successful it remains a model: it may still be false”.  (Jf. f.eks. forklaringer basert på spuriøse sammenhenger: ”Været i London ga bedre korrelasjon med økonomiske konjunkturer enn økonomisk konjunkturteori.”) Barnes retter derfor på nytt en kritikk mot modellens urealistiske aktørforutsetninger. (Kanskje kan teorien best forstås som en normativ teori om hvordan liberalismens markedsaktører bør oppføre seg?)

2) En mer fundamental kritikk retter seg derfor mot om individualismens aktørforutsetninger overhodet er gyldige, Barnes setter inn kritikken på to nivåer. For det første må individualismens handlingsmodeller forutsette at aktøren er en kompetent (knowledgeable) rasjonell aktør i stand til å foreta rasjonelle kalkyler. Aktørens preferanser og rasjonalitet må tas for gitt. Men dette krever læring, sosialisering, og læring kan ikke allment forklares som resultat av rasjonelle beslutninger. (Jf.  Barnes’ parodiske eksemplet med babyens læring av språk osv. gjennom rasjonelle valg.) Dette blir derfor normalt skjøvet ut av teorien som noe som må forutsettes. 

Men problemet dukker for det andre opp på nytt når man skal gjøre rede for hvordan den ferdig sosialiserte rasjonelle aktør skaffer seg kunnskap om handlingssituasjonen. 
Forutsetningen om aktørens oppfatninger, om at han skal ha full informasjon om alle handlingsalternativer, har skapt store problemer, og ofte framstår dette som en svært lite realistisk forutsetning. Dette har vært forsøkt løst ved ulike teorier om såkalt begrenset rasjonalitet, der et viktig tilleggsmoment er å forklare informasjonsinnhentingen selv som en rasjonell kalkyle, aktøren kalkulerer hvor mye informasjon det er rasjonelt å skaffe seg hvis man tar hensyn til ”informasjonskostnadene”. Problemet med denne løsningen er at verdien av ny informasjon først vurderes etter at den er skaffet til veie. (Jf. Leif Johansens ”blåbærtur-eksempel”: Du vet aldri om heller burde ha gått til neste tue før du begynte å plukke.) Spørsmålet om når informasjonsinnhentingen bør avsluttes forutsetter en kompetanse som ikke kan forklares innenfor teorien.

(Det generelle problemet med denne typen forsøk på sofistikering av modellen, modifisering av aktørkjennetegnene 1-4, for å gjøre den mer realistisk, er at modellen samtidig taper den opprinnelige enkeltheten som gjorde den tiltrekkende og anvendbar. Dersom teorien modifiseres, risikerer den å tømmes for innhold og nærme seg det trivielt sanne. De ulike teoriene om satisfiering av har tatt konsekvensen av dette og oppgitt hele den rasjonelle aktørmodellen.)

I debatten om rasjonelle aktørmodeller kan man skille mellom to typer kritikk mot denne retningen: For det første: De som tilbakeviste at den er en universell handlingsteori, men som likevel mener at den kunne ha et begrenset gyldighetsområde innenfor visse sosiale institusjoner. For det andre: De som generelt avviste teorien og vil heller ikke ville gi den en slik partiell gyldighet. Barnes’ argumenterer på begge måter. På den ene side ser han ut til å akseptere at individualistiske modeller kan ha forklaringskraft for visse typer sosiale situasjoner. På den annen side mener han at å opprettholde ulike handlingsmodeller for ulike sosiale felt i seg selv er utilfredsstillende (”What is needed is one theory to make sense of both kinds of event, not two distinct theories”). Han påpeker at selv på de områdene der individualismen gir gode prediksjoner (som markedsatferd), fins det alternative tilnærminger som samtidig muliggjør en enhetlig handlingsforståelse.  På den annen side viser han at selv der kan ikke teorien gjøre rede for sine egen forutsetninger.

Hans hovedkritikk er individualismens forutsetningen om aktørenes uavhengighet, dvs. om aktøren som grunnbegrep, aktøren med gitte egenskaper uavhengig av interaksjonssituasjonen. De rasjonelle aktørmodellene må med nødvendighet operere med statiske aktørforutsetninger, det er her deres styrke ligger. De kan derfor hverken gjøre rede for de sosiale og ikke-rasjonelle forutsetningene i sine egne modeller eller langt mindre for elementære sosiale prosesser. Alternative tilnærminger til interaksjon og kommunikasjon er derfor nødvendig for å forstå forhold som sosialisering av aktørene, tilveiebringelse av ny informasjon, endringer situasjonsforståelse, endret rangering av preferanser, dannelse av sosiale identiteter som handlingsstyrende osv. Et alternativ til individualismens uavhengighetspostulatet vil være å vektlegge aktørenes avhengighet. For det første: All handling forutsetter bestemte former for sosial kompetanse og dermed læring og sosialisering. For det andre: All handling foregår innenfor en sosial kontekst, både i form av institusjonelle rammer og konkrete handlingssituasjoner, og analysen av disse kontekstene må være primær i forhold en analyse av aktørenes egenskaper, uten at dette innebærer en deterministisk forståelse. Dette kommer Barnes tilbake til i kapitlene om ”sosialisering”, ”interaksjonisme” og ”kunnskap”.

2 Funksjonalisme

Innledning

Funksjonalismen dominerte sosiologien i lang periode på 40- og 50-tallet. F.o.m. 60-tallet har den blitt utsatt for harde angrep og det er talende at det ikke er en eneste representant for retningen på pensum, med unntak av den svært pragmatiske funksjonalisten Merton. Nesten ingen leser Parsons-tradisjonen lenger (selv om deler av Vilhelm Auberts Sosial samspill 1, bygger på av funksjonalistiske grunnbegreper), og kritikk av funksjonalisme kan i dag oppfattes som å slå inn åpne dører. Barnes mener likevel ikke at funksjonalisme i vid forstand fortsatt må tas alvorlig: ”Functionalism, however, is too deeply engrained in the modes of thought of the social sciences for its abandonment to be a realistic possibility.”  (s. 47.)  (Jf. så forskjellige teoretikere som Luhmann, Habermas, Bourdieu, som alle har blitt fortolket i funksjonalistisk retning).

En tilnærmingen som tar utgangspunkt i forholdet mellom sosiale helheter og deler, er vanskelig å oppgi rent allment, og dermed også funksjonsbegrepet.

Framstilling

Grunnbegrepet i funksjonalismen er samfunnet som en stabil enhet innenfor skiftende omgivelser. Som kjent er det en mye brukt modell å sammenlikne samfunnet med en funksjonelle mekanismes (det vanlige eksemplet er feedback-mekanismen i et termostatstyrt sentralvarmeanlegg) eller en organismes tilpasning til omgivelsene. Både en organisme og en slik mekanisme har funksjonelle deler som bidrar til at systemet er i balanse til tross for endringer i ytre påvirkning – holder systemet i dynamisk likevekt. 

Forholdet mellom de funksjonelle delene kan vi kalle systemintegrasjon, f.eks. hvordan familie, økonomi, politikk og kultur står i et funksjonelt forhold til hverandre. Barnes skiller dette fra sosialintegrasjon, som dreier seg om hvordan individer motiveres til å handle slik at disse funksjonelle delene opprettholdes. (Habermas og Giddens bruker på hver sin måte den samme distinksjonen.) Parsons’ normative funksjonalisme er det mest kjente svaret på dette siste spørsmålet. Parsons’ teori  retter seg her eksplisitt mot individualismen. Som vi så ovenfor kan ikke rasjonell egeninteresse forklare hvordan sosiale institusjoner opprettholdes (jf. Durkheims kritikk av alle former for utilitarisme). Samfunnet kan ifølge Parsons forstås som et system av komplementære roller, som er regulert av normer som er internalisert av det enkelte individ som er bærer av dem. Som et svar på indvidualismen er dette begrepet om internalisering helt sentralt. Dersom vi, som innenfor individualismen, forholder oss strategisk til normene ved å vurdere gevinst og tap ved å følge de (sannsynligheten for sanksjoner osv.) mister de, som vi har sett, sin kraft, både til å følge normene og til å sanksjonere.

Parsons blir på grunn av dette begrepet om internaliserte normer gjerne framstilt som radikal kollektivist. Han holdt imidlertid alltid fast ved et individualistisk utgangspunkt i sin handlingsteori, framstilt i det tidlige verket Structure of Social Action). Han tok her utgangspunkt er Hobbes’ ordensproblem (hvordan koordinere individuelle viljer) og dets mangelfulle løsning i sosialøkonomien hos Marshall og Pareto. Et annet viktig utgangspunkt har Parsons i Freuds typologi over selvet som id, jeg og overjeg. Parsons’ modell er individet som splittet mellom egeninteresse og normer, og som i sine beslutninger er fri til å velge mellom disse to (voluntaristisk handlingsteori). Parsons’ prosjekt var en å redde individets frie vilje fra deterministiske konsekvenser av utilitarismen. (Mange har her pekt på Parsons’ bakgrunn som sønn av protestantistisk prest, og opptatt av spørsmålet om viljens frihet.) Ifølge Barnes er normer for Parsons derfor ikke en direkte årsak til handling, men formidlet av individets beslutning om å følge normer. I det store hele må han likevel forutsette at individer handler i overensstemmelse med samfunnets normer og sanksjonerer andre, fordi de ”indre” sanksjonene mot å bryte normer er såvidt sterke. 

Kritikk

Barnes drøfter ulike kritiske innvendinger mot funksjonalismen: 
1)	Feilaktig analogi med funksjonelle mekanismer eller organismer: Felles for slike systemer er forutsetningen om tendens til likevekt her langt mindre problematisk, og har sitt grunnlag utenfor modellen (mekanismer: laget med likevekt som formål, organismer: helse kan forutsettes som en ønskelig normaltilstand), og tale om feil eller patologier gir mening i lys av disse eksterne forutsetningene. Dette gjelder ikke for samfunn som ikke er gitte enheter med tilbøyelighet til stabilitet. Feedback-mekanismer (”latente funksjoner”) som forklaring har følgelig ingen forklaringskraft for sosiale fenomener. Å forklare en institusjon med dens gunstige virkning for sosial stabilitet er ingen forklaring, bare en beskrivelse av intenderte eller uintenderte effekter av handling. (Jf. Elsters, Giddens logiske kritikk av funksjonalismen). 
2)	Funksjonalisme som konservativ ideologi: Funksjonalismen kan kritiseres for å ha som implisitt ideologisk tendens å forsvare status quo. Barnes aksepterer ikke denne kritikken, (selv om Parsons var ihuga sosialliberaler, som forsto USA som historiens endepunkt). Det er fullt mulig å godta funksjonalismens beskrivelse av den sosiale helheten, uten å gi normativ tilslutning til den. Barnes’ eksempel er funksjonalistisk teori innenfor marxismen, f.eks. i teorier om statens funksjon under kapitalismen. (Et annet eksempel er Adornos ideologikritiske bruk av Parsons. Parsons gir en ufrivillig beskrivelse av et samfunn der intet har egenverdi, og bare tjener som middel til helhetens reproduksjon.)
3)	Mekanisk normbegrep: Begrepet om internaliserte normer er tenkt som en løsning på individualismens problemer, og blir betraktet som dens motpol. Men ifølge Barnes gjentar funksjonalismen mange av individualismens problemer. Parsons tar utgangspunkt individualismens handlingsmodell: et egoistisk rasjonelt individ, men som i tillegg er i besittelse av internaliserte normer. To parallelle motivasjoner styrer individet: egoisme og normer. Normene er altså noe individet tilegner seg gjennom sosialisering dvs. ”en gang for alle” - aktørens identitet er dermed gitt uavhengig av de samhandlingssituasjonene hun inngår i (på samme måte som hos individualismen). Normer er for Parsons en internalisert egenskap ved individet, f.eks. som formuleringer av hva som er riktig og gal handling i ulike situasjoner. Ifølge Barnes har Parsons et individualistisk normbegrep, normer er egenskap ved individet: ”Parsons’ framstilling av sosialiseringen av individet representerer samtidig en privatisering av det sosiale” (s. 51). 

Barnes kritiserer denne oppfatningen med bakgrunn i Wittgensteins berømte ”privatspråkargument” fra Filosofiske undersøkelser (Wittgenstein bruker her det allmenne begrepet ”regel” for å forstå alle typer menneskelig praksis (fra språkregler  til rene praktiske ferdigheter) sosiologiens normbegrep kan ses som et særtilfelle av regler). Wittgenstein søker å påvise at det umulig å følge en regel privat, dvs. at all praksis i sin natur er intersubjektiv. Regler kan ikke tenkes noen indre mental egenskap ved individet som gir våre handlinger orden uavhengig av den sosiale praksis de inngår i. Wittgensteins argument har blitt tolket på ulike måter, og Barnes trekker fram to momenter: For det første: Hvordan skal en internalisert norm kunne gjøre rede for sin egen anvendelse i nye situasjoner? Hvis normen er en slags indre stemme eller tilstand som forteller hvordan den skal følges, hvordan kan brukes på nye situasjoner? Barnes bruker eksemplet med en sosial norm om vegetarianisme: Hvis vi antar at det er en mental forestilling eller formulering e.l. som forteller meg at jeg skal ikke skal spise kjøtt og fisk, hvordan kan denne anvendes stadig nye typer mat? For det andre: Om jeg så hadde et slikt indre kart, hvordan kan vi vite at min anvendelse var den riktige, ethvert forsøk på å følge en norm er jo ikke overensstemmelse med normen? Det eneste som holder en norm oppe er eksistensen av sosial praksiser som normene er en del av og der det fins offentlige kriterier for riktig og gal anvendelse, og i dette må det også inngå en sosial sanksjonering. ”Å følge normer er en kollektiv aktivitet”, eller med Wittgensteins formulering: ”å tro at man følger regelen er ikke å følge regelen. Og derfor kan man heller ikke følge regelen ’privat’, for da ville det å tro at man fulgte regelen være det samme som å følge regelen.” (Filosofiske undersøkelser, norsk utg. s. 111)

Barnes setter fram en alternativ forståelse av normer basert på Wittgensteins regelbegrep. Hovedpoenget er her at det er normfølgende praksis og ikke normen som bør være utgangspunktet. Normen selv må bare forstås som en formalisering av allerede foreliggende praksis. Enhver formulering av en norm er selv en fortolkning, og noe vi gjør bruk av til bestemte formål. Å tilegne seg en norm er å tilegne seg den innenfor visse sosiale praksiser og deretter utvide bruken analogt til stadig nye områder. I tråd med Wittgenstein (og Giddens) ønsker han å forstå normer i analogi med språkregler. Barnes peker på tre trekk ved sin tilnærming til normer:

1) Individet er ikke formelt begrenset av normen. Normen er ikke en slags indre sanksjon som hindrer det i utføre bestemte handlinger. Å beherske en norm er tvert imot å være i stand til nye anvendelser og dermed for endring 2) Individer tilegner seg normalt normer som en umiddelbar ferdighet, som rutine. Det er unntaksvis nødvendig å formulere normer diskursivt. 3) Å følge en norm er et grunnleggende intersubjektivt fenomen. Individet kan ikke selv avgjøre om han faktisk følger normen.
 
Kritikken av funksjonalismen for å operere med et oversosialisert individ (Wrong) er derfor helt forskjellig fra Barnes’ kritikk. Barnes mener tvert imot at fordi funksjonalismen først starter med et egennyttig individ, må de også innføre et sterkt normbegrep for gjøre rede for orden, og normen må da primært forstås som noe som begrenser individets vilje.

(Normbegrepet i Jon Elsters The Cement of Society og Nuts and Bolts likner svært mye på Parsons i Barnes’ framstilling. Normer som mentale egenskaper ved individet som bevirker visse typer handlinger, på tvers av rasjonalitet.)

3 Interaksjonisme

Innledning

Både individualismen og funksjonalismen tok utgangspunkt i Hobbes’ ordensproblem. Når samfunnet består av atomiserte individer med motstridende interesser hvordan kan vi etablere sosial orden? Sosial orden blir da forstått som dels fred og fravær av konflikt og dels som stabilitet og fravær av endring. Barnes vil isteden behandle ordensproblemet på en tredje måte: orden som sosialt mønster, men som ikke trenger å innebære fravær av konflikt eller innebære forutsigbarhet eller fravær av endring. (Jf. også Giddens’ reformulering av ordensproblemet).

Framstilling

Ifølge Barnes representerer interaksjonismen et skifte av fokus for sosiologien fra individ til sosial situasjon. Både individualisme og funksjonalisme har hatt individet som utgangspunkt - enten dette har vært dets evne til rasjonell kalkyle eller dets internalisering av normer – mens individet innenfor interaksjonismen ikke har noe ontologisk eller forklaringsmessig primat i forhold til interaksjonssituasjonen. Den som ifølge Barnes best har foretatt en slik reformulering er Erving Goffmann. Barnes  framhever fire viktige trekk ved Goffmans sosiologi:

1)	Hans utgangspunkt er begrepet ”encounter” - ”sammentreff” eller interaksjonssituasjonen - og samfunnet kan forstås som en sammenkjedet serie av slike encounters. Utgangspunktet er en kritikk av sosiologiens tendens til å redusere handling til de institusjonene de foregår innenfor (eller alternativt til aktørenes intensjoner). Selv det mest institusjonaliserte fenomener som nasjonalstat og marked opprettholdes bare i konkrete handlingssituasjoner (jf. f.eks. pengeinstitusjonen som institusjonalisert praksis). (Med en vri på Durkheims: ”samfunnet sui generis” kan vi med Goffmann snakke om interaksjonsorden sui generis)
2)	Den enkelte interaksjonssituasjon er unike. Institusjoner reproduseres gjennom interaksjon og som er en serie av prinsipielt nyskapende tilfeller. Barnes’ illustrerer dette med eksemplet om Mary Stuarts henrettelse som, til tross for at det var en høyst institusjonalisert handling, ikke lar seg forutsi utfra de reglene som gjaldt for henrettelsesinstitusjonen på den tida.
3)	Til forskjell fra individualismen: Individer er ikke-uavhengige. Individer  er ”susceptible”, altså mottakelige for hverandre. Individer eksisterer ikke som autonome, på forhånd konstituerte forut for de situasjonene de inngår i. Til forskjell fra funksjonalismen: samhandling er ikke ordnet gjennom ”preprogrammering” av aktørene.
4)	Goffmann gir et alternativt syn på normer: Til forskjell fra funksjonalismen blir normer manipulert og anvendt på nye måter avhengig av samspillet mellom aktørene i situasjonen. Normer er hva de viser seg hva de er i situasjoner, gjennom stadig endring og tilpasning. (jf. punktene 1-3 om normer under kritikken av funksjonalismen). Til forskjell fra individualismen er normer bindende uavhengig av om de tjener individets gitte interesser.

Ifølge Barnes gir interaksjonismen et bedre svar på problemet med kollektiv handling: Innenfor individualisme stenger aktørenes uavhengighet for kollektiv handling i utgangspunktet. Innenfor funksjonalisme forutsettes det en slags preetablert harmoni mellom individene gjennom internaliserte normer. Interaksjonismen løser opp problemet ved at individene ikke har fastlagte preferanser og virkelighetsforståelse forut for handlingssituasjonen. Aktørene kan bli enige om en felles forståelse av problemet, etablere en norm om —«≤©”È¿÷πŸÕ¯_—«≤©pt ÷ª˙øÕªß∂Àµ«¬º, og etablere gjensidige sanksjoner for felles handling. (Dette passer best på interaksjonssituasjoner med interaksjon ansikt til ansikt, der felles forståelse sanksjoner lettest etableres. (Dette synes å stemme godt empirisk, jf. f.eks.  fagorganisering i serviceyrker vs. i tradisjonell storindustri..). 

Vi var inne på at for individualismen var sanksjoner handlinger som selv måtte forklares rasjonelt. (Hva tjener jeg på å sanksjonere i forhold til kostnadene?), og at sanksjoner innenfor funksjonalismen blir avledet av begrepet om internaliserte normer. Innenfor interaksjonismen er sanksjoner et fundamentalt begrep for å forklare sosial orden, men det er uløselig knyttet til kommunikasjon. Kommunikasjon kan ikke som innenfor individualismen forstås instrumentelt, som et middel til å foreta rasjonelle beslutninger. Ved å uttrykke behovet for et felles gode i en interaksjonssituasjon har vi samtidig sanksjonert det, hevder Barnes, og vi har dermed åpnet for en mulig realisering av det felles gode. Men han innrømmer selvfølgelig at problemet med at overgangen til organisering og etablering av felles praksis alltid vil være store.

Kritikk

Barnes tar utgangspunkt i kritikk som ofte har blitt rettet mot Goffman og interaksjonismen, men Barnes mener at denne kritikken i det store og hele ikke rammer interaksjonismen.

1)	Interaksjonismen har ikke utviklet teoretiske begreper på grunnlag av sine konkrete studier. I likhet med Giddens mener Barnes likevel det er mulig å rekonstruere en implisitt teori i interaksjonismens arbeider.
2)	Interaksjonismen har ikke vist interesse for makrososiologi. Barnes forsøker her å vise at de grunnleggende makrososiologiske spørsmålene også implisitt er tatt opp av interaksjonismen og kan løses innenfor den. 

Svaret på 2) må utdypes. Selv om interaksjonismen minner oss om at makro ikke er noe annet summen interaksjonssituasjoner, bør ikke sosiologiens forståelse av makrofenomener reduseres til summen av mikroforhold. Barnes legger isteden vekt på at ingen interaksjonssituasjon kan forstås isolert. Aktørenes forståelse av ”makroforhold” er implisitt til stede i den enkelte situasjonen, som derved alltid  peker utover seg selv og fungerer som modell for en lang rekke andre situasjoner. Aktørens kunnskaper overskrider situasjonen og integrerer en hel rekke situasjoner samtidig som interaksjonen reproduserer denne kunnskapen. (Dette peker videre til begrepet om felles kunnskap i kap. 4.) Barnes’ metafor er samfunnet som ”interaksjonsvev”: Individuelle livsløp som renningen, og interaksjonssituasjonene de knytter sammen som tråden. Barnes konkretiserer dette i forhold til kollektiv handling på to måter:

For det første: Interagerende individer vil alltid identifisere felles interesser og sanksjonere disse. F.eks. det å formulere at et problem trenger en løsning gjennom kollektiv handling er selv en type kollektiv handling. Erfaringer fra etablering av felles handling på ett felt danner videre grunnlag for kollektiv handling i større skala (f.eks. arbeiderbevegelsen fra den enkelte bedrift, til forbund til politikk). Til forskjell fra økonomisk rasjonelle aktører er muligheten for kollektiv handling implisitt til stede i enhver interaksjonssituasjon, i og med at det i enhver slik situasjon (selv for individualismen) etableres en felles situasjonsforståelse. Sanksjoner er også et nødvendig trekk ved all interaksjon, og må heller forstås som en form for kommunikasjon enn som resultat av en rasjonell kalkyle. 

For det andre legger Barnes’ vekt på konstruksjon av identiteter. Individet som handlende aktør er ikke noe selvfølgelig utgangspunkt. Handlende individer vil i varierende grad implisitt forstå seg selv som individ eller som tilhørende et større eller mindre ”vi”. En utvidelse av slike identiteter til større grupper, muliggjør samtidig kollektiv handling på vegne av denne gruppen. Men veien fra formulering av gruppeidentitet og felles problemformulering til kollektiv handling blir selvsagt vanskeligere jo større gruppe det er snakk om.

4  Kunnskap

Innledning

Kapittel fire hos Barnes står litt på siden av de tre foregående. Den framstilles delvis som en fortsettelse av noen aspekter ved kap. 3. Felles kunnskap var et viktig element i interaksjonismen og Barnes ønsker å kople denne tradisjonen med en kunnskapssosiologisk tradisjon.

Den viser heller ikke til noen kontinuerlig sosiologisk tradisjon. Foruten Durkheim refererer den utelukkende til bidrag fra de siste 10-20 åra, der Mary Douglas arbeider er sentrale. Kunnskapstradisjonen er beslektet med mange typer poststrukturalisme, diskursanalyse osv. uten at dette trekkes inn i Barnes’ framstilling. En felles vitenskapsteoretisk betegnelse på retningene som drøftes i dette kapitlet er konstruktivisme.

Framstilling

Durkheims arbeid minner om betydningen av felles implisitt kunnskap innenfor en kultur. Felles kunnskap (”shared knowledge”) har i sosiologien i stor grad blitt tatt for gitt som forutsetning for handling. Innenfor individualismen blir slik felles kunnskapen, som må forutsettes i enhver rasjonell kalkyle, enten oversett (problemet er overført til andre disipliner) eller betraktet som et sammenfall mellom de enkelte individers kunnskap om verden. Som vi var inne på kan felles kunnskap heller ikke forklares som et resultat av rasjonell kalkyle, men som en forutsetning. Funksjonalismen har også i stor grad sett bort fra dette og derved overbelastet det normative feltet for å forklare sosial orden.

Begrepet om felles kunnskap kan bidra til en forståelse av sosial orden som ikke havner i de samme problemene som individualismen og funksjonalismen. Ordensproblemet kan her reformuleres fra et normativt til et kognitivt ordensproblem.

Barnes  gir denne tradisjonen et grunnlag i visse former for utviklingspsykologi. Trevarthens teori om at barns kunnskap om verden aldri er passivt avbildende, men formidlet av kommunikasjon med andre, ved at det tilegner seg symboler og grunnleggende praktiske ferdigheter. Barnes’ poeng er at dette viser at symbolsk kommunikasjon er den mest grunnleggende form for sosial integrasjon, og er grunnlaget for å være et ”kompetent medlem”. Mot individualismen og funksjonalismen kan han hevde at tilegnelse av en felles kognitiv forståelse av verden er utviklingspsykologisk (såvel som logisk) primær i forhold til innlæring av normer eller evne til rasjonelle beslutninger. Han understreker at et slikt begrep om praktisk enighet gjennom felles kunnskap forutsetter ikke diskursivt formulert enighet. Tvert imot forutsetter uenighet, strid, feiltakelser og umoral en slik felles begrepsramme. (For å kunne konkurrere i et spill enten det er ved å overholde reglene eller jukse, må vi først beherske felles spillregler.)

Et hovedpoeng i dette kapitlet er å vise at teorier om felles kunnskap kan bidra til makrososiologisk forståelse. Enhver kultur har f.eks. grunnleggende felles forestillinger om forholdet mellom natur og samfunn, og her ikke førmoderne begrepsdannelser i form av myte eller kosmologi prinsipielt forskjellig fra moderne vitenskap. Men i et moderne samfunn vil det være et viktigere tema å undersøke hvordan ulike konkurrerende kosmologier tillegges autoritet og får sosial gyldighet. Han viser til Mary Douglas’ problemstilling om hva det er som gjør at vi får tillit til bestemte virkelighetskonstruksjoner og ikke til andre.

Kapitlet framstiller et konstruktivistisk syn på kunnskap, at kunnskap primært må forstås som frambrakte sosiale konstruksjoner av virkeligheten. Barnes innrømmer at denne merkelappen skjuler en rekke forskjellige standpunkter (pragmatisme, instrumentalisme, fiksjonalisme osv.). Han tar samtidig avstand fra det han oppfatter som idealistiske versjoner av konstruktivisme, som oppløser et begrep om objektiv virkelighet som noe uavhengig av våre begreper om virkeligheten. Han kritiserer oppfatninger om at kunnskap kan ha gyldighet i kraft av seg selv eller at vitenskapen selv frambringer sitt objekt. Tvert imot mener han at en sosialt konstruert kunnskap nettopp må oppfattes som sann kunnskap om verden for å kunne ha sosial gyldighet, og at kritikk og diskusjon om kunnskapens sannhet er en nødvendig trekk ved all kunnskap. På dette punktet imøtegår han det han oppfatter som idealistiske overslag i Ulrich Becks kritikk av vitenskapelig objektivisme. Hvis risiko og kunnskap om risiko er identiske, hvis ideen om øko-krisen er uten referanse til begrepsuavhengige naturprosesser, vil økokrisen like gjerne kunne løses gjennom psykoterapi for bekymrede mellomlag. All kunnskap referer til en underliggende ”realitet”, men denne er utilgjengelig annet enn gjennom vår begrepsformidlede kunnskap om den, og  virkeligheten ”kan ikke selv styre hva som sies om den” (s.115). (Om forskjellen på natur- og samfunnsvitenskap i denne sammenhengen, se etterordet.)

Barnes etablerer et begrep om tradisjon for å klargjøre sitt begrep om konstruktivisme. Felles kunnskap opptrer som ulike kunnskapstradisjoner. Tradisjon er her svært allment forstått som nedarvet kunnskap av enhver form enten det er myte eller vitenskap (jf. Barnes’ egen gjennomgang av fire sosiologiske tradisjoner). Han kritiserer en forståelser av tradisjon som ikke lenger vekt på vår evne til kontinuerlig endring og nyskaping. Vi på noen måte er nedsunket i kunnskapstradisjoner, men at tradisjonene bare lever videre gjennom vår bruk av dem. (”The thought that tradition does not carry us along but rather that we carry it along.”, s.112) De samme tre kjennetegnene som tidligere, inspirert av Wittgenstein, er påpekt ved normer, gjelder også tradisjoner (åpne, rutiniserte og kollektive). (Jf. her Giddens’ ”duality of structure”: tradisjoner er både medier for interaksjon og et resultat av den samme interaksjon, dette betyr også at de både er muliggjørende og begrensende for interaksjon.)

Barnes utdyper dette nærmere med begrepet finitisme. En finitistisk forståelse av kunnskap innebærer at framtidig anvendelse av begreper og klassifikasjoner alltid er åpen og ubestemt. Virkeligheten selv foreskriver ikke hvordan den skal begrepsfestes eller inndeles, like lite som kunnskapen selv gjør rede for sin egen anvendelse og videreføring. Den enkelte kompetente språkbruker er i sin daglige språkbruk henvist til avgjøre hva det vil si å ”anvende begreper på samme måte”, og denne praksisen er kontinuerlig med å endre begrepenes betydning og hva som er gjeldende kunnskap. Dette synet er ifølge Barnes like gyldig for naturvitenskap som for hverdagskunnskap.

Begrepet tradisjon har hos Barnes intet å gjøre med begrepsparet modernitet/tradisjon. Barnes kritiserer i appendiks (”coda”) dette begrepsparet, og retter derved en skarp kritikk mot Giddens og Habermas som langt på vei bygger sine teorier på en versjon av et slikt skille (og som begge henter det fra Marx og særlig Weber). Et slikt skille er tilslører likhetene mellom alle typer samfunn og deres sosialt konstruerte kunnskap ved å gjøre det moderne langt mer rasjonelt (i objektiv forstand) og refleksivt og det før-moderne langt mer mekanisk irrasjonelt enn det i realiteten er. En slik opplysningsmyte kan på den annen side ses som en type tradisjonsbasert kunnskap som utgjør ethvert samfunns selvforståelse og bidrar til å legitimere det nåtidige som kontrast til fortida. Slik sett er ”modernitet” en av våre viktigste myter.

Etterord om konstruktivisme

Som nevnt gir ikke Barnes i denne teksten noen grunnleggende framstilling av sitt vitenksapsteoretiske ståsted, og hva han mer eksakt mener med konstruktivisme. For å gi et utgangspunkt for  en debatt rundt konstruktivisme kan være nyttig å sammenlikne med tradisjonell empirisme som standpunkt, en posisjon som vi har sett deles av både individualisme og funksjonalisme. Grunnideen i all empirisme er sannhet som overensstemmelse med objektiv virkelighet. Dette reiser imidlertid en rekke problemer om forholdet mellom begrep og virkelighet. Empirisme synes å forutsette at verden og vår kunnskap om verden kan tenkes som to atskilte entiteter, der sannhet innebærer at den siste overstemmer eller korresponderer med den første. Kunnskap oppstår ved at observerte enkeltfenomener tilordnes allmennbegreper, og vitenskapelig kunnskap kan framstilles som covering-law-forklaringer, enkelttilfeller subsummeres under allmenne lover.

Hvis vi aksepterer postivismekritikkens avvisning av muligheten for en direkte tilgang til virkeligheten gjennom sanseerfaring, som språkuavhengige sansedata, må vi akseptere at all kunnskap om verden også må være formidlet av begreper. Det fins ikke da lenger noe rent erfaringsnivå som ikke er konstituert av de begrepene vi alltid allrede er i besittelse av. Allerede dette åpner opp for en form for konstruktivistisk syn - at virkeligheten er formidlet av våre felles begreper om den. Hvis vi legger til et samfunnsvitenskapelig perspektiv på kunnskap, kan vi i tråd med dette si at virkeligheten er sosialt konstruert.

For Barnes gjelder dette standpunktet både natur- og samfunnsvitenskap. Barnes kommer imidlertid ikke inn på det som er et viktig poeng for Giddens: Forskjellen mellom natur- og samfunnsvitenskap på dette punktet. For samfunnsvitenskapens del betyr dette ikke bare at virkeligheten må fortolkes gjennom begreper, men at vitenskapens gjenstand, samfunnet, også allerede er formidlet av samfunnsmedlemmenes egne fortolkninger. Også naturen er allerede sosialt konstruert på denne måten og naturviteren må alltid (selv i de mest høyteknologiske eksperimentsituasjoner) forutsette sin egen sosial konstruerte hverdagsforståelse av naturfenomener. Naturvitenskapen står likevel fritt til, i den grad det er mulig, se bort fra denne sosiale hverdagsforståelsen og konstruere nye modeller og begreper. Dette gjelder ikke samfunnsvitenskapen som, hvis den ikke bygger på samfunnets egne sosiale konstruksjoner, oppløser sitt egen gjenstand – samfunnet som sosial konstruksjon. Men samfunnsvitenskapen kan likevel aldri nøye seg med å framstille samfunnsmedlemmenes egne sosiale konstruksjonene, men må utvikle egen begreper på grunnlag av disse. Samfunnsvitenskapen står derfor overfor utfordringen å fortolke en allerede fortolket realitet, som Giddens har kalt dobbel hermeneutikk (eller om man vil: ”dobbel konstruksjon” eller ”rekonstruksjon”.)

Et illustrerende eksempel (som ikke nevnes av Barnes) på vellykket bruk av (re)konstruktivistisk teori innenfor samfunnsvitenskapelig makroteori er moderne nasjonalismeteori (Gellner, Anderson, Hobsbawm osv.). Nasjonen refererer, ikke slik den selv foregir å gjøre, til noen naturlige foreliggende avgrensbare kjennetegn, men eksisterer gjennom nasjonens selvforståelse, som sosialt konstruert fellesskap, og i den forstand er nasjonen også en sosial realitet.

Det er en rekke grunnleggende erkjennelsesteoretiske problemer ved den konstruktivistiske posisjon, som Barnes ikke tar opp i særlig dybde i denne teksten – problemer som Giddens og Habermas søker å unngå i sine teoribygninger. F.eks. drøfter ikke Barnes det mer grunnleggende spørsmålet om relativisme og historisme. Er en hvilken som helst konstruert kunnskap om verden sann bare fordi den oppfattes slik av tilstrekkelig mange? Er det ingen mer grunnleggende prinsipiell forskjell mellom myte og vitenskap? Og hva med selvreferanseproblemet – statusen til Barnes’ egen metateori, hvilken status har den i forhold til andre sosialt konstruerte teorier om kunnskap (som guddommelig åpenbaring e.l.)? Er oppfatninger om sannhet også bare en sosial konstruksjon?

Habermas (og i noen grad Giddens) tematiserer i sine historiefilosofier sine egne arbeider som uttrykk for kulturens rasjonalisering. Samfunnsvitenskapene inngår i en historisk prosess i retning av økende grad av refleksiv kunnskap og krav til begrunnelse av kunnskap gjennom allmennbegreper. Barnes’ avvising av en slik historiefilosofi gjør at denne løsningen ikke er åpen for ham.